НАРАТОЛОГІЯ: ПОСТСТРУКТУРАЛІСТСЬКЕ РОЗУМІННЯ ХУДОЖНЬОГО ТЕКСТУ - МЕЛЬНИЧУК, О. Д.; ГРИЦІВ, Н. М. (АКАДЕМІЧНІ СТУДІЇ. СЕРІЯ «ГУМАНІТАРНІ НАУКИ», 2023)
У центрі уваги запропонованої статті постає проблема вивчення теорії наративу загалом та наративу (оповіді) як художнього тексту зокрема з опертям на класичну, аристотелівську поетику у період постструктуралізму. Представлена розвідка наголошує на важливості звернення до понять наративної теорії (або науки про оповідь): «історії» (фр. histoire) та «дискурсу» (англ. discourse), «дії» (грец. praxis) і «сюжету» (грец. mythos – ‘мімезису, або зображення дії’), їх ролі у переосмисленні наративних категорій. Актуальність запропонованого дослідження полягає у розпрацюванні постструктуралістського спрямування наратологічних досліджень, що виникають у зв’язку з античними уявленнями про літературу, скеровані на залучення когнітивних теорій, однак не заперечують теоретичних підвалин, викладених Аристотелем у «Поетиці». Здійснений розгляд розкриває значущість категорій наративу, як от: «персонаж», «сюжет», «дія», «контекст» у працях С. Четмена, П. Брукса. Згадані категорії проаналізовані як позитивна/негативна дія персонажа у динамічному розгортанні сюжету, що стає можливим завдяки активній співдії читача – його бажанні осягати вигадані події. Так, з одного боку, наративні категорії є традиційними, забезпечуючи нормативну, об’єктивну структуру, а з іншого – тяжіють до суб’єктивності, індивідуального сприйняття та інтерпретації. Сучасні художні тексти модернізму та постмодернізму унеможливлюють чітке розрізнення подій та персонажів наративу шляхом їх віднесення до категорій «хороше ↔ погане» − властивою ознакою є психологізація прози, надання амбівалентних ознак зображуваним подіям, зосередження не на динаміці дії, а на внутрішньому світові персонажів, головних героїв. Відтак постструктуралістський підхід наголошує на ролі читача як активного учасника комунікативного (автор → текст ↔ читач) та когнітивного процесу (наратив ↔ сюжет ↔ інтерпретація сюжету). Постструктуралізм не розвивається як антитеза структуралізмові Ж. Женетта, А.-Ж. Греймаса, Ц. Тодорова: навпаки, універсальну структуру наративу, його категорії розпрацьовують у руслі когнітивізму, зауважуючи низку психічних процесів: сприйняття, розуміння, міркування та усвідомлення. Наратив при цьому є джерелом втілення досвіду автора, авторською художньою «моделлю», що спроєктована як читацьке пізнання.